Ричард Леймън
Вирчето на Дънкър

Превод от английски: [Неизвестен], 2001

chitanka.info

Това е историята на един златотърсач. Аз просто мълчах и слушах. Веднага ще допълня, че няма никакво отношение с мен. Била е гадже на Джим от главата до петите, плюс всички прелести между тях. Ето как я чух.

— Джим — казах, — не си струва да я вземаш със себе си.

— Струва си — отвърна.

— Никаква полза, само кавги и неприятности.

— Ама ще ти хвръкне акъла колко е готина — възрази Джим.

Нямаше какво да крия, но това не променяше нещата.

— Тя иска да се върже с нас заради онази жила. Трябва й златото, нищо повече. Тя дори не те харесва!

Очичките му заблестяха и в тях видях как си припомня предната вечер, когато свободно се възползва от прелестите на Люси. Попаднахме на нея през деня, когато с важни муцуни излизахме от кантората за чистотата на пробите. Това мигом ме накара да бъда предпазлив. Продължавам да си мисля, че дълго се е навъртала наоколо, за да попадне на двойка усмихващи се търсачи на златни жили.

И веднага се залепи за Джим. Джим си е тъпунгер, затова тя се залепи за него, а не за мен. Той има акъл колкото на едно магарешко лайно и това е изписано на лицето му. Само не си мислете, че съм в плен на ревността, не. Джим не е по-млад от мен. И не се облича по-добре. И не мирише по-приятно. Следователно не е по-симпатичен от мен. Освен това ние сме напълно равноправни съдружници, което, разбира се, Люси не можеше да знае.

Не. Просто Джим си е крачещ образец на идиот, а аз съм къде-къде по-добре с мозъка и здравия разум. Не съм от онези, които можеш да ги помъкнеш където си щеш, като ги вържеш за оная работа, но Джим си е такъв и Люси веднага го усети.

И тъй. Даже не успях да мигна и хоп, останах сам в кръчмата, а Джим се заключи с нея в луксозния хотел „Джеймстаун“ дълбоко убеден, че е влюбен до уши.

Сега се връщам към блесналите очички на Джим. Те започнаха да блестят на следващата сутрин, когато довършвахме омлета.

— Пък ще ти кажа, че на всичко отгоре ме обича и още как — рече той. — А теб изобщо не.

— Готина история. Помисли си колко години сме партньори.

Той се намръщи.

— Не зная точно, но са доста.

— Дяволски доста! И сега искаш да ни туриш динена кора. Нищо не носи толкова несполуки, колкото една пикла, и го знаеш по-добре от мен. Припомни си как свършиха на златното находище на Керн Бил Плейснър и Майкъл Мърфи.

Джим поразмърда мозъка си и започна да търси отговора между зъбите на вилицата.

— Добре де, ще ти припомня. Та Бил и Майк бяха близки приятели, знаеш. И повече години, отколкото са ти зъбите.

— Имам доста зъби — отвърна Джим.

— Да де, значи много години. Нямаше толкова добри приятели като Боб и Майк…

— Абе ти нали го нарече Бил?

— Казваше се Робърт Уилям. Едни му викаха Боб, други — Бил. Та Боб и Майк си живуркаха като братя до онзи черен ден, когато пред кантората се появи жена. Тя веднага се лепна за Майк, а към Боб се отнасяше като към задник. Бедничкият Боб, изоставиха го в студ и самота. И започна ли той да се жалва за правата си? Не, господинчо. Не беше такъв човек, пое всички беди. И помниш ли какво стана после?

— Как се казваше момичето? — попита Джим.

— Грета.

— Помня, в неделното училище имахме една Грета Гарни. Червенокоса. А онази Грета, дето се забърка с Майк, също ли беше червенокоса?

— Май не.

— Че не си ли я виждал?

— Виж, хайде да си свърша историята докрай. Ти можеш да изнервиш дори цял приют за сакати и слепи!

— Ама аз само…

— Не е била твоята Грета, друга беше. И виж какво искам да ти втъкна в кратуната: щом тая Грета се появи пред кантората, върху главите на Бил и Майк се изля водопад от трагедии. Нещо повече, тя с презрение отхвърли Майк и превърна двамата авери във врагове. Не, господинчо, гадорията още не е дошла. Оказа се, че е духнала от мъжа си, без да каже никому. Точно обратното, не обели дума, че е омъжена. А мъж й бил Лем Джаспърс, едноок джебчия от Фриско. И той започна да я търси. И я намери при Бил и Майк. И изтрепа и тримцата.

— Уби ги?

— И тримцата, жестоко и бавно. Разказвам ти го без подробности, за да не ти развалям закуската. Просто да знаеш, че не беше приятно. Извади очите на Майк задето с тях гледал Грета. После отряза с ловджийски нож оная му работа и я втъкна между краката на Грета. „Щом го искаш, на ти го…“

Джим видимо пребледня.

— А когато хвърлиха топа — продължих, — той й съдра кожата. Като на зайче. Кожата от лицето хвърлил в огъня, а другата я ощавил. Направил си от нея торбичка за тютюн. И чифт нови мокасини, за да може постоянно да тъпче върху Грета.

— Каква низост! — възкликна Джим.

— Не, това не е най-голямата низост. Лем не се успокои след отмъщението на Грета и Майк. Върза и накълца бедничкия Бил като пъстърва. Представяш ли си — Бил беше невинен като младенец, даже не бе докосвал Грета…

— Е, напразно го е сторил.

— Празно-непразно, това е. И Бил умря от ужасна смърт само защото неговият приятел го предаде, свързвайки се с някаква пикла. Затова ти казвам, че мадама пред кантората е най-голямото нещастие.

— И какво стана после с Лем?

— Че откъде да зная?! Може например да му е писнало да е вдовец и да е завъртял главата на твоята Люси.

Джим се замисли. С едната ръка ровичкаше с вилицата из чинията, с другата чистеше от нея останките от омлета. Като спря да си облизва пръстите, вдигна поглед към мен. Разбрах, че ми е благодарен за предупреждението. Но пък каза:

— Трябва да сме нащрек. И ако този Лем се появи, ще го застреляме.

Знаете, количеството въздух, което човек може да изхаби през живота си, не е безкрайно. Същото е и с глупостта. Със същия успех можех да убедя задник на муле.

Нея сутрин, преди тримата да поемем на път, Джим ме дръпна настрана.

— Говорих с Люси — рече шепнешком. — Не познава Лем Джаспърс, но веднъж срещнала някой си Джаспърс Уигънс. Но никога не е била негова жена.

Въобразявах си, че щом ме опознае, Люси ще започне да се отнася по-топло към мен. Но надеждите ми не се оправдаха. Продължаваше да ме гледа така, сякаш на носа ми постоянно виси сопол.

Пътят ни отне повече време, отколкото трябва. Доста често ме оставяха да правя компания на мулетата, а Люси завличаше Джим в храсталаците. Правеше го, за да ме вбесява. И всеки път се връщаше полуразголена, за да надникна към онези прелести, които не ми е съдено да докосна.

Нито една жена в моя живот не се е държала толкова жестоко и хладнокръвно.

И все пак аз се опитвах да запазя добри отношения с нея. Исках да открия вътрешната й красота, не ме интересуваше нищо друго. Но тя се отнасяше с презрение към всяка моя приказка. Джим винаги е обичал моите истории. Първата вечер, когато разказах моята история за двуглавото бебе, тя просто въздъхна, въртейки очи. А историята е такава. Едната глава обичала да смуче от едната цица, другата точно толкова страстно се стремяла към другата. Но бедата била, че всяка глава искала да смуче от съседната цица, тъй че нещастната кърмачка трябвало да държи бебето с краката нагоре. Обаче в края на краищата бебето свикнало да ходи с краката нагоре, на ръце, размахвайки нозете си. И в един прекрасен ден се удавило, докато пресичало река, по-дълбока от пояса му.

Още не бях подхванал нова история, когато тя каза:

— Джордж Сойер, вие сте толкова груб, колкото денят е дълъг. Предпочитам да ме ухапе змия, отколкото да слушам вашите гадни лъжи!

— Но защо, той говори истината — ме защити Джим.

Тя го изгледа. Имаше симпатични очи, но нито една калория топлина в тях.

— Ако си мислиш, че всичко това е истина, скъпи мой Джим, значи в кратуната ти няма мозък, а талаш.

„Скъпият мой Джим“ ме погледна и се намръщи.

— Значи през цялото време си лъгал?

— Нито грам лъжа — отвърнах. — Видях как момчето се удави. Двете му глави бяха в реката, а краката размахваше сякаш е на бесилка.

Джим се обърна към Люси.

— Разбра ли?

— Всичко, което разбрах — озъби се тя, — е следното: единият от вас е абсолютен тъпанар, а другият — пълен идиот. И си мисля какво правя с вас, Джеймс Биксби.

Цялата душевност на Джим изсъска като през спукан балон. Ужасна гледка. Наежи се и замълча, а Люси се отдалечи от огъня и се опакова в одеялата си.

Опитах се да го развеселя.

— Искаш ли да ти разкажа как затънах в пясъците…

— Не може да бъде! — отсече и ме изгледа така, сякаш бях измъкнал от ръкава си пето асо. — Ако беше затънал в пясъците, Джордж, сега щеше да си покойник.

— Да, можех да съм покойник, ако под мен не се оказа една купчина скелети, които използвах за стълба и…

По погледа му разбрах, че започва да ми вярва и че съмненията му се стопяват. Но точно тогава се обади Люси:

— Слушай, я се махни от тоя безбожен лъжец. Студено ми е. По-добре ела да ме стоплиш.

Джим мигом се затича към нея. Останал сам, се заслушах в игривото пропукване на огъня, в шумоленето на листата и в сексуалните стенания на Люси — точно като на свиня, когато я жигосват.

Седях си до огъня и се чувствах като онова двуглаво момче. На едната глава й се струваше, че е съвсем нормално да я одера, а на другата — че трябва да добавя към теглото й един куршум. Но нито една глава не се реши да направи нещо. Два пъти предлагах да разкажа някаква история, но Джим само тъжно поклащаше глава, а Люси се изплюваше в огъня.

В края на краищата се добрахме до нашата златна жила в Станислаус. До бараката стигнахме по тъмно и Люси веднага изплю мнението си за нея. Кротко я посъветвах да изкара нощта под звездите, а тя точно толкова кротко ме посъветва да си затворя човката. После цялата нощ се жалваше колко трудно се спи в толкова малка стаичка, жената имала нужда от някаква усамотеност и това вероятно е последната нощ, която прекарва под един покрив с Джордж Сойер — лъжец, чиито навици са толкова отвратителни, колкото чумата и гробищните червеи. Не само скърцаше със зъби и се оплакваше, че трябва да спи в такъв „коптор“, но и отказа на Джим своята благосклонност. „Доброто възпитание не ми позволява да се чукам, когато онзи е подир задника ми.“

Приех думите за възпитанието й като шега, но Джим не бе щастлив от решението й. Така тя уби мечтите и на двама ни. Още по пътя аз станах неравнодушен към охканията й и чаках най-после да се окажем трима в бараката. Беше права, че е тясно. Ако двамата с Джим се бяха захванали да правят любов, сигурно щях да чуя нещо повече от охкане и пъшкане. И сигурно бих видял доста повече. Според мен това би трябвало да се хареса и на Люси. Та нали колкото повече ме измъчва, толкова по-готино й става. Но вероятно беше решила, че ще се разпаля и ще се присъединя към тях. И май беше права.

Но тя реши да не рискува и остави Джим да прекара нощта в самота. Опитвайки се да заспя, аз мислено ревизирах какво успя да стори с мен и с Джим. Отвлече най-добрия ми приятел. Лиши двамата от удоволствието да разказвам невероятни истории. И накрая — скри прелестите си, лиши Джим от причината, заради която я докара тук, а мен — от удоволствието да се наслаждавам на пъшкането им.

Вече казах — никога не съм срещал по-жестока и коравосърдечна жена.

Сутринта Джим грабна брадвата и тръгна да сече дърва, за да направи спалня за своята дама. Отпуснах му удоволствието да го прави сам. Аз съм тук да вадя злато и хич не ми пука, че възлюбената му няма къде да нанка.

Взех кирката, тръгнах към забоя, но дяволската фуста изобщо не ми излизаше от главата. Мислех с какво ли се занимава, когато е съвсем самичка. После реших, че точно сега е времето да й направя посещение. Тъй като Джим не може да ни попречи, можем да се разберем. Или поне да изкажа желанията си.

И тръгнах да я диря. Нямаше я в бараката, нито край реката. Обходих околностите и я открих — стоеше край вирчето на Дънкър и смъкваше одеждите си. Качих се на едно голямо дърво и се съсредоточих. По пътя бях поразгледал някои от нейните релефи, но сега видях всички и спрях да се изненадвам защо Джим я замъкна насам. От тези релефи дори мъртвец би затаил дъх.

Толкова се увлякох от гледката, че тя влезе до колене във вирчето. Тогава се опомних и се смъкнах от дървото.

— Ей! — креснах. — Бързо излизай!

Подскочи като ударена с тояга. Вероятно бе забравила за своята пословична скромност, защото се обърна към мен и сложи ръце на бедрата, без дори да направи опит да се прикрие.

— Джордж Сойер! Кучи син! Мръсен, гаден, груб и продажен син на курва, който иска да докопа нещо чуждо!

— За твое сведение — никога не съм искал да докопам нещо чуждо.

Опъна ръце напред.

— Не приближавай! Махай се! Само опитай да се приближиш…

Продължих и тя отстъпваше, докато водата стигна до кръста й. Чак тогава си спомни за своята вродена скромност и се потопи до шия.

— На твое място не бих го направил — казах. После седнах на брега. Точно до купчината дрешки. — Виж, хубавице, измъквай се колкото може по-бързо.

— Ще ме прибараш на куковден!

— Ако искаш да се изкъпеш, иди в реката. Но тук не влизай.

— Където искам, там. Освен това в реката е толкова студено, че ще стана на шушулка.

— Това е вирчето на Дънкър.

— И какво? Вирчето е хубаво. Тоест беше хубаво, докато ти не се домъкна тук. Хайде, махай се.

— Някога тук имаше доста риба — казах. — Но само до миналата година. Питай Джим, ако не ми вярваш. Но откак обесиха Клим Дънкър, рибата изчезна.

Тя за секунда се измъкна от водата и ми метна камък. Бях се зазяпал в нея и не успях да се отклоня, удари ме в рамото.

— Ти само се опитай да дойдеш! — изписка и измъкна още един камък.

— А, не аз. Други са тъпанари.

— Значи съм тъпанарка, така ли?! — и пак метна камък, но този път не бях толкова несръчен.

— Щом не искаш да излезеш, значи си тъпанарка.

— Като се върне Джим, ще те застреля.

— Джим ще ми е благодарен, че съм минал случайно и съм те предупредил.

— Зная за какво си дошъл. — Тук спря да ме гледа злобно, дори се усмихна. — Ти просто се страхуваш от водата, Джордж Сойер, ха-ха!

— Да, аз се страхувам от тази вода! Ти също щеше да се страхуваш, ако знаеше.

— Да бе, толкова се изплаших, че ще се измъкна и ще ти кажа мерси. Ей, Джордж, ти просто си едно нищожество. — После се изпъна на гръб и заплува, усмихвайки се на небето, а съблазнителното й тяло блестеше над водата. — Не съм срещала такова нищожество.

— Виж, почти реших да се чупя и да те остава в ръцете на съдбата.

— Какво рече, нещастнико?

— Отивам си и те оставям.

— Можеш да се махаш, Джордж.

Може би усети дъното, защото се надигна. Водата едва покриваше раменете й. Беше мътна, не можеш да видиш нищо ценно, освен усмивката на Люси. Също мътна и зловеща.

— Виж какво, изобщо не ме плашиш. Сигурно си мислиш, че веднага ще скоча в твоите мъжествени обятия.

Тя си мислеше, че аз не мога да я изплаша достатъчно. Приех го като предизвикателство.

— Не си ли чувала за един пич на име Клим Дънкър?

— Уви не, Джордж. Разкажи ми някаква идиотска история за него.

— Клим беше луд, живееше в една хралупа на този бряг на реката. Беше толкова кльощав, сякаш никога не е употребявал устата си. Но истината беше друга. Беше готов да изкльопа всичко, което влиза между зъбите му. Когато стане дума за кльопачка, ставаше най-спокойното и подло същество. Качваше се на своето дърво и стоеше толкова тихо, че на него кацаха птички. И той — бам, в устата! Схрупваше ги заедно с чикчирикането, с крилцата, с клюнчетата, с очичките и всичко останало. Отдалеч се чуваше как плюе перата.

Люси поклати глава.

— Знаеш ли, Джордж, побиват ме тръпки. Ако продължаваш да ме плашиш, ще припадна.

— Ако ти се припада, припадай. И кажи какво предпочиташ — да ме мъчиш, или да слушаш за Клим?

— Извинявай. Давай нататък.

— Та значи този Клим си похапваше всичко. Не отбираше много-много. Щом нещо може да му влезе в устата, го отхапва. Казах ли, че имаше много остри зъби?

Люси се разхили.

— Да, госпожице. Може да не ми вярваш, но Клем си точеше всички предни зъби и бяха станали толкова остри, че трудно си затваряше ченето, без да си нарани устните. Тъкмо започнете да си бърборите, и от устните му прокапе кръв. Прави се, че не я забелязва, а ти стоиш долу и връз теб капе кръв. Направо да се шашнеш.

— Ако майка ти е имала поне ей толкоз разум, щеше да те удуши още в люлката — рече Люси.

— Разказвам ти това, което е било. Не си измислям. След един дълъг разговор с Клем Джим ме намери да спя под дървото, бях целият в кръв, и той си помислил, че съм умрял. Когато се събудих, вече беше успял да ми изкопае половинка гроб. Но това няма нищо общо с работата — казах бързо, за да не дам възможност на Люси да ме прекъсне. — Та значи Клим Дънкър си беше психар и хапваше всичко, което влиза между заточените му зъби. Не само птички. Веднъж го видяхме, само веднъж, да си похапва бобър. Един ловец се закле, че Клим е докопал кучето му. После мина на белки, койоти, пеперуди, паяци, плужеци и червеи.

Не се усмихна. Гледаше ме с омраза, горната устна се дръпна и оголи венеца. И си помислих, че ако се разписка, няма да мога да си довърша историята. Затова бързо минах към същността.

— В края на краищата той изяде едно от нашите мулета. Заварихме го точно когато жвакаше карантията, а главата беше мушнал в пазвата си. И го обесихме. — Обърнах се и показах дървото, от което допреди малко я оглеждах гола. — Виждаш ли оня клон? Оня, дето стърчи настрани? Точно на него го обесихме.

— Абе никого не си обесвал — рече Люси, но смелостта в гласа й се стопяваше. Стори ми се, че трепери.

— Аз лично му нахлузих примката. Увесихме го на края на клона. Мислехме си, че щом го закачим, ще висне и ще издъхне. Ама никога дотогава не бяхме бесили човек. Грешката ни беше, че трябваше да опънем въжето между шията на Клим и клона. Обаче тя стана прекалено дълга. И когато го бутнахме, той не увисна, ами падна. И главата се откъсна. Тялото замъкнахме в гората и го закопахме. Но само тялото, без главата. А кратуната му беше много кръгла, претърколи се и падна във водата. Търсихме я, но не я намерихме. От него ден наричаме това място „вирчето на Дънкър“. Доколкото знаем, главата е още тук.

Очите й щяха да изскочат от местата си.

— А подир туй рибата започна да изчезва. Няма какво да ловиш. Иначе кълве, ама като измъкнеш въдицата, кукичките ги няма. За риба да не говорим. С Джим хвърлихме една кофа червеи и край на риболова.

Тук Люси се вдърви и погледна към водата. После към мен. Беше ядосана.

— В това бръщолевене няма капка истина, Джордж Сойер. И не узнах нищо ново, освен това, което си знаех — че си отвратително копеле, недостойно за човешката цивилизация.

— Не лъжа — възразих.

Погледът й пак стана трескав. Очите й щяха да изпаднат. И въздъхна така, че косата ми настръхна, почна да се мята, водата наоколо закипя.

Дори за секунда не си помислих да я спасявам. Това би било проява на прекален героизъм.

Историята, която ми разказа Джордж Сойер, завърши едновременно с бутилката уиски.

— И не си мръдна пръста да я спасиш? — попитах.

— Тя не го заслужаваше — отвърна Джордж.

— И сега искаш да ходим заедно до находището?

— Чувствам се дяволски самотен. Честна дума. Мислех си, че си заслужава да рискувам за такава красавица като теб.

— Но ти си там с Джим, нали?

— Чуй ме. Когато той видя какво се случи с Люси, скочи срещу мен с брадвата. Дори не успях да му обясня. Беше си втълпил, че аз съм убил Люси, като преди това съм я таковал. Наложи се да го застрелям.

— А може и наистина да си го направил, Джордж.

— Марбъл, защо не си прехапеш езика. Не съм такъв. Пък и ти не си такава досадница като Люси. Тя си беше чиста отрова. Такава отрова, че на другата сутрин намерих във вирчето на Дънкър главата му. Плаваше с мутрата нагоре, а устните му бяха съвсем черни.

Издание: Списание „Зона F“, бр.3/2001

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.